Bláznivý Ahmet jde!
MĚSTEČKO
Na motivy povídky Emine Ceylanové
- Dobré ráno. -Děkuji. - Slibuji, že budu čestný...
a budu chránit mladší.
Budu si vážit starších.
Budu milovat svoji vlast
a svůj národ.
Mým ideálem, je růst a učit se.
Ó Ataturku.
Slibuji,
že půjdu v tvých šlépějích,
směrem k cíli,
který jsi vytyčil.
Svůj život zasvěcuji Turecku.
Je štěstí být Turkem.
-Pěkný den, kamarádi. -Děkujeme.
-Dobré ráno! -Děkujeme! - Posaďte se.
-Pinar? -Zde. -Elif? -Tady.
Nazli. -Přítomen. Ismail. -Chybí.
Ano Gökhane, dnešní úryvek přečti nahlas.
Láska a oddanost rodině.
Rodina je jako malý spolek.
Sdílí radosti i strasti.
Rodinné vztahy jsou založeny na lásce, úctě a vzájemnosti.
Rodina je základem státu a společnosti.
Je zdrojem sociálního smíru.
Klid a pořádek vyzařuje z rodiny...
a ovlivňuje celou společnost.
Je naší povinností udržovat tento stav.
Necítíte tu něco divného, děti?
Ano. Něco tu páchne.
Všichni si vyndejte svačiny.
Položte je na lavici.
Páchne tu nějaké jídlo.
Asiye. Ty sis ničeho divného nevšimla?
Ne, nic jsem necítila.
Tohle tě mohlo otrávit, děvče. Tvoje máma by měla být pečlivější.
Jak jen to mohla dopustit?
Běž to prosím vyhodit.
Seženeme ti něco jiného k jídlu.
Řekni mámě, ať dává větší pozor. Pojď.
Dnešním tématem jsou pravidla, kterými se řídí společenský život. Kdo chce číst?
Ostatní budou bedlivě poslouchat.
Tak kdo chce číst?
Tak, Nazli.
Pravidla, kterými se řídí společenský život.
Společnost potřebuje pravidla, aby lidé mohli žít pospolu,
v klidu a bezpečí.
Tyto pravidla zabraňují,
jednotlivcům,
aby se ve společnosti chovali sobecky.
Pro bezproblémové soužití platí,
v naší společnosti určitá,
pravidla a omezení.
Pokud těchto pravidel neuposlechneme,
musíme počítat s trestem.
Pravidla regulující společnost,
mohou být psaná či nepsaná.
Nepsaná pravidla se týkají,
zvyků a mravů.
Utvářejí se samovolně,
předávají se z generace na generaci,
a jsou založeny na úctě a...
Ismaile, běž si sednout.
Pinar. Čti dál.
Pokračuj tam, kde jsme přestali.
A vy ostatní,
sledujte text v knize.
Můžu vyvolat kohokoli. Pokračuj Pinar.
Význam solidarity ve společenském životě.
Solidarita znamená oddanost ostatním na základě,
individuálních citů, zájmů a myšlenek.
Pocit sounáležitosti,
podporuje,
společné soužití.
Lidé nemohou žít sami,
a uspokojovat své potřeby.
To je důvod,
proč lidé potřebují jeden druhého.
Měli bychom pomáhat chudým,
jak nejlépe dovedeme.
Buď přímo nebo pomocí charity.
Pomoc,
to neznamená jen peněžní dary.
Protože... lidé...
potřebují také morální podporu.
V těžkých dobách,
se lidé,
vzájemně utěšují.
Každý je do určité,
míry odpovědný,
za utrpení ostatních.
Proto se usilovně snažíme,
aby byli všichni šťastní.
Každý zažíváme též pocity štěstí,
o které se dělíme.
Sdílená radost i smutek,
posilují,
národní jednotu.
Problémy, které se objevují...
Tomuto poutu,
se říká národní jednota.
Smí se jíst švestky, které rostou na hřbitově?
Jasně. Proč ne?
Šlapeš po hrobě.
Co se tu píše?
Je tam to, co tam je. Proč tě to zajímá?
Když to přejedeš kusem červené cihly, tak je nápis čitelnější.
-Nepraskne jí krunýř? -Ne.
Můžeš ji přejet i autem a nepraskne.
Umřou, jen když je otočíš vzhůru nohama.
Nedokážou se samy překulit.
-Můžu se na ní taky povozit? -Tak dobře, ale buď opatrný.
No tak, dělej.
Pohni se.
Je kluzká.
Je fakt pevná.
Nevytáhne hlavu?
Jestli nevystrčí nohy?
-Možná až na tebe zapomene. -Jak dlouho jí to bude trvat?
Musíš vydržet dlouho bez pohnutí.
Píchl mě trn.
To ji musíš dávat zrovna na hrob?
Když se budeš vrtět, nevyleze.
Nehýbej se.
-Co to bylo? -Puška.
Tati. Už jdou.
Kde jste byli? Zase jste zapomněli na čas.
U hřbitova jsme potkali lovce. Zná se s tátou.
To musel být Huseyin. Loví tam kosy.
Nechápu, co bude dělat s tak malými ptáčky.
Říkala jsem, ať jdete přímo. Co nevidět bude tma.
Nerozdupejte tu kukuřici.
Měli byste chodit jinudy. Jednou vás někdo postřelí.
Prošli jsme pole tak, abychom nešlapali po kukuřici.
Nepřeháněj. Nic se jim nestane.
Jeden nikdy neví.
Kukuřičné lány jsou nebezpečné.
Jednoho takového večera ležel Ismail,
z Torhasanu na poli a číhal na divočáky.
Když uslyšel šelest zmáčkl spoušť.
Šel se podívat a byl to Kasirahmetův syn.
Byl vážně zraněn a cestou do špitálu zemřel.
Měli by se polím vyhýbat. Bylo mu stejně jako Alimu.
Jen choďte po cestě.
-Už má krejčí ty mé kalhoty? -Ano. -To je dobře.
-Chce 50 lir. -Cože? -Prý to bude stát 50 lir.
-50 lir? -50.
-Nechal sis ji obšít? -Jo.
Ať mi dá 50 lir a kalhoty si může nechat.
Jen zapravil nohavice a popustil v pase.
Svatá dobroto!
Teď už si nemůžu ani nic nechat upravit.
-Dej jí 50 lir. -Neblázni! Tolik?
To je tam chceš nechat?
Už nemám žádné vlasy. Šel jsem k holiči. Sotva dvakrát stříhnul.
A kolik si napočítal?
50 lir. To je směšné.
50 mu nezaplatím.
-Jako kdyby mi prodával pole. -Zatracený...
Když jsem dal 20 lir za dům,
všichni říkali, že je to drahé. To bylo roku devatenáct set...
-Když jsem byl v Americe, dolar byl méně než lira. -Ali, pojď sem!
-Co se děje? -Pojď sem, povídám.
Každé léto a zimu chodil do města,
takový hubený holič.
Ostřihal vás za pár rajčat.
A ještě slušně poděkoval.
Nezaslechl jsem ho stěžovat si.
Teď chlap sedí ve krámě,
a musíš jít ty k němu. Dvakrát šmikne a chce 50 lir.
Kdo si tohle může dovolit?
Jen trochu zapravil nohavice a popustil v pase.
Jak ten čas letí. To snad není ani pravda.
To už je život.
Dřív jsme byli mnohem čipernější.
Býval jsem mladý a silný.
Bylo mi 15, když začala válka. Na věk nikdo nekoukal.
Já, který nikdy nevytáhl paty, jsem se najednou,
ocitnul v Istanbulu. Strčili nás do vlaku na nádraží v Sirkeci.
-A nebylo to v Haydarpashe? -Byly tam strašné davy.
Mnoho z nás nikdy nebylo dál než za humny své vesnice.
Ke mně se přidal jeden kurdský kluk.
Spřátelili jsme se. Jak se jen jmenoval?
Byl trochu jednoduchý, ale měl dobré srdce.
-Bůh mu žehnej, je-li ještě živ. -Kde je Nusaybin?
-Cože? -V Iráku.
-A co se stalo pak? -Vydali jsme se do Mosulu.
Tam byla velká bída.
Prosili jsme vesničany o jídlo, ale říkali jen "maho."
"Maho" znamená "nic."
Ptali jsme se jinde a slyšeli jsme jen "maho."
Letos je po třešních dost brzy.
Nejen po třešních. I po ostružinách.
Včera jsem procházela pod třešní,
-a nahoře se něco ozvalo. -Veverka.
Taky jsem myslela,
ale byl to had.
-Had? Jaký had? -Takový velký šedý.
Netuším, co tam nahoře dělal.
Teď se pořád dějí divné věci.
Ani ořechy nezrají jako obvykle.
-Ani jeřábi už se sem nevrací. -Proč?
Nevím, snad ty pesticidy.
A co se dělo pak, táto?
Zatracený kašel. Nemůžu se ho zbavit.
-Kde jsem to byl? -Jak jste byli v Mezopotámii, v Bagdádu.
Jo. Přišli jsme na tu planinu...
a přešli tu písečnou pláň,
a dorazili do Kutulenmare.
Kousek od Bagdádu. Tam jsme byli.
Náhle zaútočili Briti.
I když jsme měli hlad a žízeň, tak jsme je porazili.
A víte co se stalo pak?
-Anglický velitel spáchal sebevraždu. -Neunesl porážku.
Ale když jim dorazily posily, tak nás přemohli.
Kdybychom nehladověli, mohli jsme vyhrát.
Padli jsme do zajetí.
Poslali nás lodí do Indie.
Z Bombaje jsme jeli vlakem do Semerporu.
Pracovali jsme na stavbě.
Byl jsem tak zesláblý,
že jsem neunesl ani dvě cihly naráz.
Ani to jsem nezvládl.
Anglický hlídač pořád řval: "Come on Joe, come on Joe."
Kdybychom dostali pořádně najíst, tak bychom,
s Angličany zatočili. Ale neměli jsme síly.
většina z nás umřela hlady nebo na nemoci.
U potoka už jsou zase ti zatracení šakali.
Jsou to mazaná zvířata. Během dne jsou zalezlí.
Musí být hladoví, že se odváží až k potoku.
Bylo to štěstí nebo osud, co mne dovedlo zpět? Nevím.
Domů jsem se dostal bezpečně,
ale neměl jsem nic.
Co jsem si měl počít?
Možná by bylo lepší, kdyby ses nevracel.
Vrátil ses a co? Dostals nějakou odměnu?
-Všechno nadarmo. -Saffete.
Myslel jsem, že spíš.
Jak to mluvíš, Saffete?
Jak tě může tohle napadnout?
Stesk po domově je utrpení jako žádné jiné.
I když hladovíš, je to pořád tvoje vlast.
Třeba Gobak Ismail. Léta pracoval v Německu, ale...
-Teto, být pohřbený doma,
nebo jinde, co na tom záleží?
Ne, ty jsi mladý,
a smrt je ještě daleko. Jinak bys takhle nemluvil.
Jak o tom přemýšlíš?
Když se blíží smrt, musíš se duševně připravit.
Jinak je to nesnesitelné. Musíš mít víru.
Je to těžké, když jsi daleko od domova.
Kam se podíváš, je jen cizinec.
Pravda. Já se doma necítím ani ve městě.
Kdo ví, jak bych to nesla? Tak proč někam jezdit?
Ať jedeš kamkoli, je tam stejné nebe i stromy.
Ale přesto sníš o našem nebi a našich stromech.
Koukni! Támhle ten suchý strom,
se pořád kymácí ve větru.
Věřím, že když umřeme, zůstaneme nějak součástí,
života tak jako ten suchý strom.
V Indii se mi začala zjevovat moje usmívající se matka.
Byl jsem zkoprnělý hrůzou. Zjistil sem, že v těch dnech zemřela.
-Tomuhle se říká telepatie... -Někteří lidé cítí, že když,
jste někde jinde, necítíte, že máte spřízněné duše.
Možná je to tak lepší.
-Proč lepší? -Já nevím.
Nechci tady shnít.
Když jsem byl na vojně, myslel jsem na to celou dobu.
Lidi o tom vždycky diskutují.
-Podle mě je to všechno zbytečné. -Zbytečné? Jak to myslíš?
Co s tím můžeš dělat?
To je zákon přírody. Silnější přežije.
Evoluce.
Neměli bychom marnit život. Měli bychom pracovat.
Děda makal celý život a k čemu mu to je?
Ano. To je pravda.
Ale co jiného dělat?
Co nám taky zbývá? Podívejte se na mé ruce.
Jsme tak omylní a pořád je co dělat.
-Sotva tomu bude kdy konec. -Měli bychom tvořit nové věci.
V Mezopotámii, kolébce lidstva, vzniklo mnoho legend.
Byl jste na mnoha důležitých místech, táto.
To prší?
Neřekl bych.
-Padla mi na hlavu kapka. -Tesání do kamene.
-Cože? -To taky vzniklo v Mezopotámii.
Ano, to je pravda.
Kolébka civilizace.
Francouzsky "La barceau de la civilisation"
A pak například Babylon.
-Byl jste v Babylonu? -Slyšel jsem o něm.
Babylon je důležitý.
Zemřel tam Alexander Veliký.
Ještě mladý dobyl celý známý svět.
Tati, povídej jak překonali řeku?
-Povídej nám o slonech. -Tak dobře. Poslouchejte.
Alexander dorazil k řece Hydaspes.
Na druhém břehu stál král Porus se svojí armádou.
Alexander se nejdříve utábořil,
a pak svou armádu rozdělil na tři.
S jednou se rozhodl přebrodit řeku.
Porusova armáda byla velmi silná díky slonům.
Bitev se odehrálo mnoho. Důležité byly čtyři z nich.
První na řece Gráníkos. 334 let před Kristem.
Pak u Pinerosu, kterému se dnes říká Delicay.
Je to někde u Iskenderunu.
Třetí bila bitva na pláni u Gaugamél.
Je to severovýchodně od Mosulu. No a konečně,
a proti Porusovi.
Potkal jsem člověka z Iskenderunu a ptal se ho na Delicay.
Ohromilo ho, že znám Delicay.
Ale nevyhráli za něj bitvy jeho vojáci?
Jejich jména si nikdo nepamatuje.
-Jen Alexandera. -To se pleteš.
Samozřejmě, že potřeboval vojáky,
ale před 2300 lety, vyrazit na tažení,
a zvítězit za takových podmínek nebylo jednoduché.
Myslíš, že bylo snadné,
velet armádě celých 13 let.
Sultán Selim se nedostal ani k Çaldiranu,
protože se mu začalo vojsko bouřit.
Ale proč to všechno dělal? Jen aby tvořil dějiny?
Napadal mírumilovné země.
To už stačí o tom Alexanderovi.
Co je na něm tak zvláštního?
Lidé, kteří neznají minulost, nemohou vidět ani budoucnost.
Měli jsme taky skvělé vojevůdce. Třeba Fatih Dobyvatel.
Nebo Urukagina, velký Mezopotámský král.
Urumašina?
-Co je to za divné jméno? -Urukagina. Král Lagaše.
Objevil se, když kněží vykořisťovali lid.
A co se týče nájezdů...
Alexander šířil civilizaci.
Budoval města a...
spojoval kultury.
Řekové neustále trpěli,
útoky Peršanů.
nejdřív se ubránil nájezdům.
Chtěl dobýt Egypt, aby...
Mami.
Slez, maminko.
Pojď dolů.
Dostal se až na poušť Gedrosia v jižním Pákistánu.
Bylo to hrozné místo, které skoro nešlo přejít.
Z 60 tisíc mužů jich přežila sotva pětina.
Někteří zemřeli žízní,
jiní hlady.
Měli takový hlad, že jedli vlastní koně.
Vyčerpaní se potáceli přes tu nekonečnou poušť.
Pak na prázdné obloze spatřili hejna vran.
Doufali, že ptáci míří ke zdroji vody.
Nějakou dobu se ubírali tím směrem,
aby spatřili něco podobné vodě.
Nejdřív mysleli, že je to fata morgána.
Zčistajasna spatřili,
vodu uprostřed pouště.
Jeden z vojáků se vydal směrem k vodě a...
Synku! Zapomeň na trápení jiných,
a mysli chvíli na nás.
Ještě pořád truchlím nad smrtí mého nebohého syna.
To je pravda.
Vždycky byl bezstarostný a práce ho nikdy nebavila.
Trval na tom, že půjde pryč a nemohli jsme ho zastavit.
-Tebe měl moc rád, Saffete. -To byla dost divná láska?
Vychovala mě máma. Co udělal on?
Nebyl s námi, když jsme měli potíže.
Stavil se u nás dvakrát třikrát do roka.
-No nemám pravdu? -A ty jsi celý po něm.
Chceš taky odejít.
Stal se s tebe vzpurný chlapec.
Pořád sis nenašel pořádnou práci.
Nechápu, proč jsi nechal to místo,
-na matrice? -Našel jsem si něco jiného.
Muset pracovat celý život? To na mě bylo trochu moc.
Já matrikáře znám. Je to skvělý chlap.
Jo, je to fakt pohodář.
Když jsi nevycházel s ním, nebudeš vycházet s nikým.
Říkal mi, jsi tu jen kvůli svému dědovi,
jinak bys už dávno letěl.
Řekl jsem mu, že trochu přeceňuje moji schopnost lítat.
-A co na to on? -"Ukažte tomu pánovi dveře."
Zařídili jsme ti ve městě všemožná zaměstnání.
Buď tě vyhodili, nebo jsi sám odešel.
Byl jsi na vojně, ale muže z tebe neudělali.
Co máme s tebou ještě dělat?
Co vlastně chceš?
Chci vám říct tohle. Jo, možná jsem nula.
Ta moje nespokojenost vás asi štve.
Myslím si, že nemám na nic talent.
Své mládí jsem zahodil jako nedopalek cigarety.
Nemám domov, přátele ani práci.
Svá nejlepší léta jsem ztratil zaseknutý tady.
Srdce a odvaha se mi rozplývají před očima.
Ale chci dodat tohle.
Než jsem šel na vojnu, nemyslel jsem ni nic jiného než na odchod.
Bylo to jednou ráno.
Ucítil jsem silnou vazbu k tomuhle městečku.
Ve vzduchu voněly borovice.
Toho dne jsem,
si prvně uvědomil ty duby a borovice.
Takhle brzy ráno, bývají venku jen,
toulaví psi, kteří bezcílně pobíhají ulicemi.
Miluju tato rána, psy, vůni země.
Nechápu malicherné starosti ostatních.
Přijdou mi cizí a odporné.
A teď mi řekněte, co je špatného na tom,
vydat se někam, kde se děje něco důležitého?
Mami, pamatuješ se,
jak jsme bydleli v tom vlhkém přízemí, když jsem chodil na střední?
Jedli jsme jídlo, které nám dali ve vesnici.
Tajně jsme sbírali kousky mýdla.
Zrovna jsme jedli ovesnou kaši, když se ozvalo zaklepání.
-Byl to on. -Zbyla ještě kukuřice, babi?
Jako obvykle dobře oblečený.
Vešel dovnitř,
a uviděl kaši na křivém stole.
-Začal ohrnovat nos a... -Nech toho, synku.
"Co je to? Vy jíte pšeničnou kaši?"
Emine! Přestaň!
To je fuk.
Byl to zvláštní člověk.
Žil a zemřel,
aniž by na sebe kdy vzal zodpovědnost.
Ty se snažíš pomáhat a jak to dopadlo?
Nechal jsi zbudovat zavlažovací kanál a vesničani si tě teď berou do pusy.
Je mi jedno, co říkají.
Vždy když jdu,
kolem toho kanálu, jsem na sebe pyšný.
A není tvé pole náhodou na konci toho kanálu?
Nechtěl jsi snad přivést vodu na svá pole?
A není snad celé údolí zelenější?
Didn't it make all the valley get greener?
-Kanál bez vody. -I kdyby, tak na tom nezáleží.
I tenhle malý stromek,
v sobě skrývá,
zázrak přírody. Koukni na ty větvičky.
Každý rok nová větévka. Tahle je kratší, protože pršelo méně.
No a?
Příroda zná odpovědi na všechny naše otázky.
Musíš se vnímat, jako součást celku.
Tvůj táta odsud odešel.
Vyjasněme si něco.
Ne každý má to štěstí jít na vysokou školu.
Štěstí? Ty tomu říkáš štěstí?
Co měl můj táta ještě dělat?
Připadáš si důležitý.
Ale pravdou je, že musíš žít v tomhle městě.
Jsou tu akorát stromy.
-Možná měl pravdu. -Poslyš.
-Když tvůj otec odešel... -Byl to tvůj bratr.
Tady na loukách jste si spolu hráli.
Smáli jste se na stejných ulicích.
Ale nikdy jsem tě neslyšel o něm říct něco pěkného.
Lidi by měli mít víc pochopení a soucitu.
Jak můžeš být tak odměřený a necitlivý?
Ale Saffete, třeba...
Proč mám trpět za chyby mého otce jen já?
Vy snad nejste jeho příbuzní?
Proč to odnáším jen já?
-Saffete, chlapče... -Jak můžete ze sebe setřást,
odpovědnost, jako kachna vodu z peří?
To určitě ne.
Jak tě to napadlo?
Možná jsem ignorant. O Alexanderovi toho moc nevím.
Ale na co jsou znalosti, když se o ně nepodělíš?
Nestačí jen číst knihy.
Učil ses jen kvůli sobě?
To je absurdní. Co ty o tom víš?
Mluvit je snadné, ale udělat něco mnohem těžší.
Začínal jsem z ničeho.
Rozhodl jsem se studovat a nikdy to nevzdat.
V zimě jsem jezdil do školy na oslu.
Něčím jsem si prošel.
Pracoval jsem na poli. Myslíš, že to bylo lehké?
Myslíš si to?
Na studia na univerzitě jsem si sám vydělal.
První kabát jsem si koupil až na vysoké.
Sám jsem se naučil anglicky a odjel do Ameriky.
A jak jsem to dokázal? Zatímco ostatní se bavili,
celé noci o fotbale. Co v té době dělal tvůj otec?
Kupoval si drahé oblečení a obrážel večírky.
Nebo snad ne?
Ano, asi jsem žil samotářsky,
a přáteli mi byly mé knihy.
Já už lidem nevěřím.
Jen přírodě.
Tvůj táta si myslel, že mrhám životem.
Říkal lidem, že neumím žít.
-Zbyly ještě kukuřice? -Ne.
Tati, nepůjdeme pro kukuřici?
-Proč na mě tak vejráš? -Jen tak.
Neřvi, ženská.
Proč jste to zas začali řešit?
Myslíš, že jsi dokonalý?
Saffete, máš stejné problémy jako tvůj táta.
Pořád nemáš dobré zaměstnání.
Teď když máš po vojně, tak by ses měl rozhodnout.
Oženit se a mít děti.
Ty jsi jediný člověk z vesnice, který šel na vysokou školu.
Byl jsi v cizině, studovals jazyky.
Ale nakonec jsi se stejně usadil tady.
Neučil ses, abys nemusel na tato pole?
Nechápu, k čemu ti ty znalosti jsou.
Jeden z nás je teď pod zemí,
a jednou nás to čeká všechny.
Naprosto důvěřuji Bohu, ale my přicházíme a zase jdeme pryč.
Kam se poděla máma, táta a strýcové? Všichni jsou pryč.
Všichni stárneme.
Ale proč si Bůh vezme nevinné dítě?
Jaký hřích může spáchat dvouleté dítě?
Třeba to Kezbanovic.
To nikdo nepochopí.
Nikdo kromě Boha.
Nemůžeme vědět všechno.
Stačí znát to, co potřebuješ.
Proč vědět víc?
Bůh nám dal dvě uši a ne čtyři.
Protože i se dvěma jde slyšet.
Ano, ženo, přišli jsme o syna,
ale to byla vůle boží. Jsou časy zlé i dobré.
Když jsem se vrátil z Indie,
byl jsem úplně vyčerpaný.
Když jsem se třásl na palubě lodi, myslel jsem na to,
že jestli se vrátím do své země už nikdy nebudu,
nešťastný, dokud budu mít jídlo a střechu nad hlavou.
Dostali jsme se domů, ale vše bylo v troskách.
Válka zasáhla všechno.
Má snoubenka mě nechala a vdala se za někoho jiného.
Už měla dokonce dítě.
Tak už to bývá.
Teď jsem farmář.
No a? To nevadí.
Ale umřít ještě nechci.
Doufám, že mi Bůh dá ještě aspoň 20 let.
Musíš žít a jíst zdravě, jako Američani.
Abych to zkrátil, někdy bylo hůř a někdy líp.
-Nesmíte ztratit víru. -Vy nás všechny přežijete, dědo.
Sami vidíte, v jakém jsem stavu.
Pusa se mi třese a v levém oku cuká.
Nejhorší je to, když jdu spát.
Když už usínám, tak náhle,
ucítím na pravé straně bolest.
Ta se pak přesune do hlavy.
Mívám strašlivé migrény.
Věk přináší bolesti a trápení.
Ale já chci přesto dál žít.
Nejmíň dalších 20 let.
Neslyšíte hudbu?
Táta má pravdu. Když umřela máma, myslela jsem, že to nevydržím.
Dnes už si sotva vybavím její obličej.
Když jsem otěhotněla, ucítila jsem něco, co nikdy předtím.
Neumím to přesně popsat. Možná přání milosrdenství?
Jako kdybych poznala, o čem život je.
Brzy nikdo ani nebude chodit na naše hroby.
Vyměň si polštář, tati.
Zkus ten silný dřevěný rolovací váleček, který mají Japonci.
Dej si ho pod krk.
Většinu migrén způsobují nervy v zátylku.
Loni, když hořelo, tak jsem běžela domů.
Byla to úleva vidět, že to není náš dům.
Ali a Asiye koukali do těch plamenů,
a v tvářích měli strach, paniku a naléhavost.
Strašně mě to vyděsilo.
Napadlo mě, kolik toho ještě v životě budou muset vidět.
Lidi zmateně pobíhali a křičeli.
A ty jejich úpěnlivé pohledy.
Musím na to pořád myslet.
Mami! Kterým směrem je Indie?
Nevím. Snad támhle.
-Myslíš směrem k Yenice? -Řekla bych, že ano.
-Je to na východ, ne? -Takže je za horami.
Ano. Asi to tak bude.
Kdyby přepsali nabývací listiny na její jméno,
dokud byl její manžel ještě na živu, nebyla by teď na mizině.
Ptala se mě jestli mám něco na vyprání.
-Kdo? -Tvoje žena.
Řekla jsem, že mám jen to, co mám na sobě.
Nenabídla mi, že to vypere.
Takže jsem to nesvlékla. Hodila jsem to do pytle.
Možná jsem měla nechat něco přepsat na sebe.
Asiye, spíš, koloušku?
Chtěla jsem tě poprosit o masáž ramen.
Jen spi dál.
Už mě zase bolí hlava. Nemůžu usnout.
Nuri! Pojď mě namasírovat.
Promasíruj mi trochu ramena.
zatracená bolest. Proč musím tak trpět?
Krk mám celý dřevěný.
Nejraději bych si ho nechala useknout.
Počkej. Já to zavážu.
-Mám víc přitlačit? -Podívej.
Ta bolest je jako předpověď počasí.
Sednu si a na chvíli si odpočinu.
-Děti už jsou v posteli? -Jsou.
Nedojedli meloun.
Nebudu ho dávat dovnitř. Ráno ho dojedí.
Bůh nás ochraňuj.
Mojí matce a otci...
České titulky: the.body 2008